Moderato Cantabile
Most pedig a Diabelli.
Olvasd el mit ír ott.
Moderato cantabile.
- És az mit jelent? - Elfelejtettem.
Valóban?
- Annyira makacs M. Desbarčdes. - Tényleg az.
Legutóbb már elmondtam és azelőtt is.
Csak nem akarod mondani.
Akkor most századszor...
Moderato cantabile azt jelenti halk és dallamos.
Halk és dallamos.
Úgy van. Most játssz.
Most meg mire vársz?
Mondani akarsz valamit? Akkor mondd.
- A szonáta... - Igen?
Nem tetszik.
- Hiszen olyan aranyos. - Túl nehéz.
- Ezt most találtad ki? - Igen.
- Igen, ki? - Igen, Giraud kisasszony.
Játssz.
Látja, M. Desbarčdes?
Makacs akár egy öszvér.
- Sajnos erre mifelénk... - Mi volt ez?
- Várok. - Ki üvöltött?
A kis szonáta...
Gyerünk, játszd.
És mégis... látja?
Ha akarja.
Mi történik?
Elölről.
Ne feledd, halk és dallamos.
- Gondolj az altatóra. - Soha nem énekeltem neki.
Ma este kérni fog rá,
mégpedig olyan szépen, hogy nem tudok majd ellenállni.
És B-ben. Mindig elfelejted.
Miért álltál meg?
- Hogy megnézzem. - Játssz tovább.
Valami komoly dolog történhetett.
Nézzétek!
Talán jobb, ha mára befejezzük.
De legközelebb figyelnie kell, már az elejétől.
Még több kocsi érkezik.
Vissza!
Engedjenek be!
Lépjenek hátrébb!
Maradj itt.
Azonnal jövök. Várj meg.
Egy gyönyörű nő...
Megölte.
Most mi lesz?
Mi történt?
- Ő ordított? - Nem, ne nézz oda.
Ne felejtsd el.
Moderato az moderáltat jelent. Vagyis halk.
A cantabile pedig dallamos.
- Na és, nem hallott semmit? - Nem.
Végül is ön volt ott.
Tudja,
Giraud kisasszony lakása a kávézó közelében van.
A mai zongora óra igencsak rövidre sikeredett.
A felfordulás miatt.
Mégis...
azt mondhatom, hogy Pierre majdnem tökéletesen játszik.
Giraud kisasszony ma is elmondta,
hogy nem a tehetsége hiányzik,
hanem a hozzáállásával van gond.
Kérem...
Bocsásson meg.
Mit parancsol?
Egy pohár bort.
És a gyereknek?
Semmit. Ma már nassolt.
Szép nap.
Szomjas voltam.
Valójában kérek még egyet.
- Csak erre sétáltam. - Szép nap a sétára.
Tegnap Giraud kisasszonynál voltam.
Megismertem asszonyom.
Igen. Giraud kisasszony zongorázni tanítja a fiamat.
Megengedi?
Köszönöm, de nem vagyok hozzászokva.
Úgy üvöltött, természetes, hogy kíváncsi vagyok, nem?
Természetes.
- Ezért kellett idejönnöm. Errefelé volt amikor történt?
Giraud kisasszony ablakából nem láthattam.
Még egy ok, hogy idejöttem, nem gondolja?
De igen. Azonban mi sem tudunk többet.
- Úgy érti nem tudjuk miért? - Igen úgy értem.
Legalábbis még nem.
Tudod miért sikoltott tegnap?
Menj játszani.
Minden bizonnyal volt közöttük valami.
Igen, szerintünk is szerelmi történet volt.
Szerelmi csalódás lehetett.
Szerelmi csalódásnak nevezik az újságok.
Csak még egyet.
Rendben.
Mit is mondott?
Hogy...
Csak erre járt.
Igen.
Minden nap sétálunk a fiammal.
- Errefelé? - Általában az Acry erdőbe megyünk.
Vagy a parkba.
Vagy végig a folyóparton.
Errefelé mindig történik valami.
- Kétlem. - Nem gondolja?
Valójában nem is tudom.
Talán.
De néha valami jobban felkelti az ember figyelmét.
Nem kellett volna ennyit innom.
Napot mindenkinek!
Mi a helyzet?
A tegnapi nap óta nem tudok másra gondolni.
A zongoralecke óta.
Ma is muszáj volt idejönnöm.
Nem számít.
Ön Desbarčdes asszony, a gyártulajdonos felesége.
A Boulevard de la Mer-en lakik.
Pontosan, uram.
Olyan sokat akarunk adni nekik, fogalmunk sincs hogyan
kezdjünk hozzá.
- Önnek van gyereke, uram? - Nincs.
El sem tudja képzelni, mi mindent akarunk adni nekik.
Mintha megtehetnénk.
Láttam, hogy szívesen sétál a rakparton...
Hihetetlen, hogy most itt ül.
Nézze, még világos van.
Hosszabbak a nappalok.
A városban dolgozik, uram?
A Desbarčdes üzemben, mint mindenki más.
Haza kell mennem.
Ha visszajön még,
ígérem utánajárok a dolognak és mindent elmondok.
Fura, hogy néha egyszerűen nem tud az ember hazamenni.
Nézz rám.
Néha azt hiszem csak kitaláltalak, hogy mindez nem is igaz.
Menjünk sétálni.
- Hova? - Bárhova. Gyere.
- Hallott valami újat? - Semmit.
Nem dolgozik ma, Chauvin úr?
Miért hallgatsz?
Csak. Néha nincs kedvünk beszélni.
Mikor mentünk először komppal? Még kicsi voltam?
Igen, egészen pici voltál. Nem emlékezhetsz rá.
Sok mindenre emlékszem.
- Mire, szívecském? - Dolgokra.
A nárciszokra és a papára. Együtt voltunk mind.
Hány éves voltam akkor?
Minden évben virágzik a nárcisz, nem tudom.
Egy kék mintás ruha volt rajtad.
Még valami?
Elestem és fájt a térdem.
- Mérges voltál. - Igen, várjunk csak...
De hisz nagyon kicsi voltál még.
- És emlékszel erre? - Igen, mindenre.
Várjunk csak...
Négy éves voltál.
Milyen voltam amikor kicsi voltam?
Nos hát...
- Nem keresett engem? - Nem.
Egy nő nem szívesen jár egyedül egy kávézóba.
Ma nehezemre esett volna.
Hideg sincs és szomjas sem vagyok.
Bocsásson meg, uram...
Hallott esetleg valamit?
Hallania kellett volna azt a sikolyt.
Hosszan, magasan...
amikor a legerősebb volt, megszakadt.
- Aztán lassan újrakezdte. - Ott voltam.
Még egyszer, úgy emlékszem.
Egyszer én is üvöltöttem így.
Mikor megszültem a fiamat. Ha tudná, hogy üvöltöttem...
Mindent tudok, majdnem mindent.
Hallott valami újat?
Pontosan fél évvel ezelőtt találkoztak.
Hat hónapja.
- Véletlen találkozás volt? - Véletlen.
Minden nap a nő háza előtt ment el a munkába.
A nő látta őt.
Így kezdődött minden.
Kora reggel mindig kinézett az ablakon.
A férfi is láthatta őt.
Szívesen nézegette reggel a munkába menő férfiakat.
Ahogy a fegyvergyárba mentek.
Csak miután észrevette őt,
jött rá mennyire unatkozik.
Hosszú ideje unatkozott, unottan bámulta a férfiakat.
Míg a többi nő a városban még aludt.
Hogyan kezdtek el beszélgetni egymással?
Tudja, a nő egy nagy házban élt...
melyet hatalmas kert vett körül és egy vaskerítés.
Kora reggel, főleg az évnek ebben a szakában,
míg a férje és a fia aludtak,
kiment egy kis sétára.
Elsétált a kerítéshez és nézte az utcát.
Csak úgy sétálgatott...
Nem tudott aludni.
A környék nagyon csendes volt, főleg a reggeli órákban.
Néhány korai ember és kerékpár...
Ez minden.
Ki tudja honnan jöttek.
Rendszeresen kijárt hajnalban a kerítéshez?
Rendszeresen.
És üvöltött valaha?
Nem, soha.
Egy este meglátta őt a kertben.
Így hát visszajött.
És megint visszajött,
és aztán újra.
És egy napon megállt.
Ennyi volt.
És pont ebben a városban történt.
Szinte hihetetlen.
Úgy kezdődött közöttük, mint minden történet.
És akkor? Azután?
Nem hiszem, hogy bárki is el tudja mondani.
Hamarosan itt a nyár.
- Nem. - De igen.
Nem. Itt soha nincs nyár.
Mindig fúj a szél.
Régóta él már itt?
Egy éve.
Én már nyolc éve.
- Mióta férjhez ment? - Igen.
A maga helyében én elmennék.
Egy olyan városba, ahol nincsenek fák és nem fúj a szél.
Itt mindig fúj a szél.
Két három nap kivételével, egész évben.
Itt csak sirályok vannak, akiket partra űzött a vihar.
A vihar elmúltával
üvöltenek mint akiket nyúznak.
A torkolatnál.
Felzavarnak az álmodból.
Nem.
Itt hagynám ezt a helyet.
A helyében én elmennék.
A tavaly május végén láttam önt először.
A személyzet szokásos éves összejövetele volt.
Kedvesen nézett ránk...
és közömbösen.
Egy nagy zongorának támaszkodott.
Fekete ruhát viselt, keblén egy magnóliával.
Csak bámulta a parkot arra várva, hogy elmenjünk.
Még mindig gyötri azt a virágot.
A nevem Chauvin.
Haza kell mennem.
Láthatom újra?
Nem lesz egyszerű.
Nagyon szoros az időbeosztásom.
De mielőtt elmennék, tudni szeretnék
egy utolsó részletet, akkor is, ha nem biztos benne.
Végül is miért ölte meg?
Nem tudom. Azt nem tudom.
Mégis, mit gondol?
Azt hiszem a nő megkérte rá.
Nem volt más választása.
Mi van?
Nem tudom.
Szerelmem.
- Eljövünk még? - Hova?
- Oda. - Talán.
Szeretnék eljönni.
Mondtam a barátomnak, hogy kapok egy piros motorcsónakot.
- Hallottad? - Igen hallottam.
Egy piros motorcsónakot.
Odanézzenek!
Milyen magas fiatalember.
Nagyot nőttél.
Jól van.
Vegye le a bilincset.
Jöjjön ide. Jöjjön!
Felismeri?
Hol állt maga?
Feküdjön le, ahogyan akkor volt.
Chauvin úr...
Ma este nem megy Bordeaux-ba?
Nem, ma nem.
Szokatlan, hogy ebben az órában nem vagyok otthon.
Mi lelt engem? Mi lelt ma?
- Mindenki tudni akarja... - Már mindenki tudja is.
Tegnap éjjel jártam a házánál.
Elég világos volt, úgyhogy láthattam a kertjét.
Sokáig ott maradtam.
Jobboldalon az első emeleten
két ablak világos volt.
A hálószobám.
Nem tudtam aludni.
Ahogyan én sem.
Megígértem, hogy többé nem jövök.
És mégis itt vagyok.
Én is megígértem, hogy többé nem látom.
Olyan fáradt vagyok.
Fáradt...
mint még soha.
Azt mondta "mint még soha".
Igen.
Szóval megfogadtad, hogy többé nem jössz?
Legalábbis megpróbálom.
Csak amiatt a gyilkosság miatt.
Olvasta a reggeli újságokat?
Igen.
- Akkor tudja... - Hogy kitalálta az egészet?
Nem mindent.
Mindig tudtam,
mindig, annyi éven át,
éjjel és napközben...
mindig arra gondoltam,
hogy eljössz majd.
Kérem...
Egy kicsit többet szeretnék tudni.
Még, ha nem is vagy biztos benne.
Még, ha ki is kell találnod.
Nos hát...
Egy elhagyott házban találkozgattak.
A parton.
Tényleg?
Egy szélvédett
jó meleg helyen.
Meleg nyár volt mikor először találkoztak.
A vége felé a munkáját is otthagyta.
Már naponta találkoztak.
A ház olyan lett mint a sajátjuk.
És nem sejtették mikor odamentek,
hogy ennyire közel a vég.
Nem, nem tudták.
Elnézést.
Ennyire szereti, ha mesélnek önnek?
Igen.
El sem képzeli.
Na és a maga története?
Ugyanaz.
Ha valaki elmeséli nekem.
Nos?
Nos, eljött az az idő is, amikor ránézett és...
és már nem érzett ugyanúgy.
Amikor már mindegy volt, hogy gyönyörű,
fiatal...
öreg vagy halott...
Azt hiszem ez nemrég történhetett,
hogy a halálát akarta.
Lebilincselően mesél.
MEGFOJTOTTA A SZERETŐJE
Vele volt amikor...
megértette ki is ő valójában.
Például...
Egy kutya.
Lassan azt is megértette,
hogy képtelen bárhol is megérinteni...
Kivéve itt, igaz?
Ott, igen.
Most menjen el.
A szonáta. Diabelli kis remekműve.
Játszd.
Milyen ritmusa van a kis szonátának?
Mondd el nekünk.
Hány ütemből áll?
Három? Négy? Mondd.
Halk és dallamos.
Célratörőnek kell lenni.
Négy ütem.
Ismételd.
Várom.
- Talán nem hallja magát. - Tökéletesen hall.
El kell ismernie, hogy önfejű.
Szívecském, tudod a választ.
- Négy ütem. - Látja? Megy ez neki.
Talán elfelejtette. Egy nap majd tudni fogja.
Ha nem akarja akkor is megtanulja.
Szégyellheti magát, Desbarčdes asszony.
Ezt eleget hallom.
Húzd ki magad.
Tíz perc.
C- dúrral kezdünk.
Most megtanulsz figyelni.
Még egyszer.
Mondom, tíz perc.
Még egyszer.
Miért?
Ezt nem hiszem el.
Mert én azt mondtam.
Ráadásul még szemtelen is!
G- dúrban. Háromszor!
Nem hallottad? Háromszor.
Hallottad, szívecském?
Biztos, hogy hallottad.
Különös, hogyan hozzák ki az emberből a gonoszt.
De jót tesz a személyiségének és az ujjainak is.
Igaz.
Látja, nem biztos, hogy vállalhatom a tanítását.
Megértetem vele, hogy engedelmeskednie kell.
Minden alkalommal ezt mondja.
Nincs mit megértetni. A döntés nem rajta áll.
Ez nevelés kérdése.
Most játszd a szonátát.
Egy, kettő, három, négy...
Menjünk.
Mi történt a szarvasokkal?
Hálókkal megfogták őket
és elvitték egy másik erdőbe.
De honnan jöttek?
Már elmondtam. Minden alkalommal elmondom.
- Mondd még egyszer. - Nos, hát...
A szarvasok különböző helyekről jönnek.
Mind ugyanazon éjjel érkeznek.
Ugyanazon éjjel.
- De honnan jönnek? - Onnan, meg onnan, mindenfelől.
- És hova mennek? - Németországba, nagyon messze.
- És miért? - Ezt senki sem tudja.
De, ha éjjel mennek, biztos félnek valamitől.
Nem tudod mitől? Szeretném, ha elmondanád.
Senki sem tudja.
Nem is viszik másik erdőbe őket! Megölik őket, csak nem mondod el!
Esküszöm, hogy nem így van.
Esküszöm.
Pierre...
Pierre!
Menjünk haza, szívecském.
Nézd, eltévedtünk.
Igen, tényleg!
Elkéstem.
A zongoraórák örökké tartanak.
Utána még elmentünk az Acry erdőbe.
- Minden rendben? - Igen, asszonyom.
Egy pohár bort.
Kérem.
Köszönöm.
Szóval, ahogy mondtam...
Köszönöm.
Hát visszajött.
Azt hiszem beleszerettem magába.
Ezért.
De nem vagyok biztos a szavaimban.
Soha semmiben sem vagyok biztos.
Talán már korábban meg akarta ölni őt.
Már az első perctől, ahogy meglátta.
De tévedhetünk is.
Talán...
mielőtt megismertem magát...
nem érdekelt ki vagyok?
Menjen el.
Azt hiszem a hosszantartó boldogság nem való nekem.
Sokkal szívesebben töltök rövid időszakokat
bizonyos férfiakkal.
Pár napja jöttem rá erre.
Miután megismertem.
De...
ma este vacsoraparti van nálunk.
Várnak rám.
De semmi értelme sincs.
Még egyszer.
Mondom, talán értelme sincs.
Annak sincs értelme, hogy itt maradjon.
Olyan szép esténk van.
Találkozhatnánk újra.
Amikor csak akarja, a vacsora után.
Ahol akarja.
Azt hiszem már lehetetlen.
Csak egy rövid időre.
Ha akarja, itt.
Hogy halad Pierre?
Anne nem hallotta.
Igaz.
Azt kérdeztük, hogy halad Pierre zongoraleckéje.
Bocsásson meg.
Jelenleg egy Diabelli szonátát gyakorol.
Máris egy szonátát?
Igen, máris.
Giraud kisasszony, aki a fiamat is tanítja, mesélte nekem.
Elfelejtette mit jelent a moderato cantabile.
Elfelejtette.
A kicsi drága, hogyan is emlékezhetne rá?
Nagyon nehéz.
Bizonyára alszik már. Megnézhetnénk esetleg?
Már alszik.
Nem, köszönöm.
Tényleg nem. Köszönöm.
Finom.
A magnólia átható illata lehet az?
Én már hozzászoktam. Jól vagyok.
- Rosszul van Desbarčdes asszony? - Nem.
Egyszerűen nem vagyok éhes.
Anne nem hallotta.
Elmegyünk egy elhagyott tengerparti házba.
Egy csendes házba a parton.
A parton? Jó időtöltés a gyereknek.
Boldog lehet a kicsi drága.
Igen.
Anne...
Mit mondjak nekik?
Hogy megőrültem.
Éppen zárok, Chauvin úr.
Bocsásson meg, de látnom kell Desbarčdes asszonyt.
Csak itt találkozhatunk.
Van itt valaki?
Miért nem válaszolsz?
Már vártalak.
Holnap elmegyek.
Örökre?
Igen, örökre.
Miattam?
- Miattunk? - Igen, miattunk.
Tudtam, hogy lehetetlen.
Soha nem gondoltam, hogy ilyen gyors lesz.
Ha itt maradnék nem sétálhatnál nyugodtan a fiaddal a városban.
Nem.
Nem tehetném.
Még a zongoraórára sem.
Bele kéne törődnöm, hogy másvalaki hozza a fiamat.
Helyettem.
Nem.
Mindenki engem figyel... Hihetetlen.
Tudom.
És megértem őket.
Azt szeretném, hogy mindig beszéljen.
Képtelenek lennénk szeretni egymást.
Így kell lennie.
Hét napja már.
Hét éjszaka.
Hét éjszaka, igaz.
Jöjjön közelebb egy pillanatra.
Talán egy perc.
És kezdhetjük.
Soha nem leszek képes mással beszélni.
De igen.
Egy nap majd ugyanígy beszél egy gyereknek.
Egy szép napon így szól majd: "milyen szép nap".
Meg akarja osztani valakivel.
- És újra megtörténik. - Nem!
Ezt szeretné hinni.
Lényegtelen.
Nincs már sok időnk.
Hamarosan kel a nap.
Félek...
Félek.
Félek!
Bárcsak halott lenne.
Már az vagyok.